Kampen+for+samnorsk

toc

Samnorsk
Professor Moltke Moe hadde et ønske om å samle de to målformene landsmål og riksmål i ett rettskrivingssystem, nemlig samnorsk. Moe skrev i 1909 en artikkel avisa Samtiden, der han argumenterer for et samlet språk uten at det ene må velges bort: «Jeg har sagt det før, og sier det igjen: Her er ikke spørsmaal om et enten – eller, men om et baade – og». Ettersom enkelte distrikter snakket var preget av dialekter som var påvirket av dansk i stor grad, virket det fjernt for dem å bruke landsmål som skriftspråk. Landsmålet var langt på vei et vestlandsmål, så bygdefolk på Midt- og Sør-Østlandet kjente seg ikke igjen i dette skriftspråket. Samtidig følte de heller ikke at dansk/riksmål var et naturlig nasjonalmål.

Østlandsk reising
Etterhvert utviklet det seg en aksjon blant ungdomslagene på Østlandet. Østlandsk reising ble dannet i 1916, en organisasjon som tok til orde for at det norske språket burde være en mellomting mellom landsmål og riksmål. Biskop Eivind Berggrav ledet organisasjonen og så hvordan elevene i skolen slet med å skrive «riktig» fordi skriftspråket de lærte på skolen var annerledes fra hvordan de snakket i sitt daglige liv. Målet var at talemåten til majoriteten i landet skulle gi grunnlag for hva som nå skulle anses som rett. I 1921 var Østlandsk reising en organisert forening med styre og lover. Antallet medlemmer økte raskt. Allerede i 1932 ble foreningen oppløst, men mye av det programmet stod for, er blitt gjennomført. Moderne bokmål der man velger de radikale formene, ligger nærmere talemålet til den vanlige østlending enn både riksmål og nynorsk. Til tross for at mange kjempet både for riksmålet og landsmålet, var det også noen som arbeidet for samnorsken. I 1908 deltok noen lærere på et lærerkurs i Elverum. Der vedtok de en uttalelse om samnorskarbeidet: «Møtet som beklager den skarpe maalstrid i vort land, uttaler at landets og skolens tarv kræver samarbeide mellom landsmaal og riksmaal, og anbefalernedsættelsen av en nævnd bestaaende av representanter for riksmaal og landsmaal til at utjevne forskjelligheter i retskrivningen, saa de ord som er fælles, blir skrevet paa samme maate i begge maalformer».

Kampen for samnorsk i 1908
Det var altså skolefolk som 1908 som argumenterte for samnorsken også. Målet var å forenkle lese-og skriveopplæringen ved å bare ha én felles språkform. For å kunne gjennomføre dette, måtte man gjøre noen endringer i språkene så de ble mer like. Konsonantene b,d og g ble byttet ut med p,t og konsekvent i riksmål. Diftonger og tre kjønn skulle være godkjent i riksmål, slik det også var i talemålet. Også landsmålet ble endret for å jevne ut forskjellene. Infinitiv på -e og flertall av substantiv skulle være -ar i hankjønn og -er hunkjønn er eksempler på dette. Både riksmål og landsmål skulle følge det ortofone prinsippet og sløyfe stumme bokstaver. På denne måten var det mulig å skape et felles norsk skriftspråk.