Sammendrag+språkhistorien+på+1800-tallet

media type="custom" key="21111492" 1800 – tallet, Norge kom inn i en tid hvor det var viktig å være stolt av landet sitt og ha en nasjonalfølelse. Disse tankene kom fra Europa, og fra blant annet en tysk filosof. For å utvikle en nasjonalfølelse ble språk viktig. Bakgrunnen for språkstriden var først og fremst at skriftspråket i Norge var dansk, etter mange år i dansk union, men nå var vi et fritt land igjen. Folk flest på denne tiden snakket norsk, med et unntak av embetsmenn. Konflikten utviklet seg slik; skulle nordmenn fortsette å skrive på dansk eller utvikle et nytt skriftspråk?

**1830-**årene språk kom som første gang på agendaen i Norge. En av de som utløste konflikten var Wergeland som brukte norske ord og uttrykk i diktningen sin. Fornorskede ord som dette kalles norvagismer. Den skarpeste kritikken mot dette kom fra Munch, en historiker. Han mente at det ikke var en god idé å blande dansken med norsk. Han hadde en annen plan for å skape et norsk skriftspråk, nemlig et som var basert på en ren dialekt og en skrivemåte som kunne svare til norrønt. Han ville skape et nytt språk, basert på det gammel norske, norrønt. Ved å bruke en av våre «reneste» bygedialekter.

**1841** den første boken med norske folkeeventyr kom ut, skrevet av Asbjørnsen og Moe. I disse fortellingene snek det seg inn mange ord og uttrykk fra det norske talemålet. Disse  to skribentene setter til verks Wergelands teori ved å bruke norske ord, en gradvis fornorskning av det norske talemålet. Eventyr samlingene har senere en stor del å si for utviklingen av et nytt skriftspråk.

Presten M. B. Landstad drev med innsamling av av både tekster og melodier og folkeviser i Telemark, men denne mannen fikk lite påskjønning for sin innsats. Han la frem sitt arbeid i «norske folkeviser» som han gav ut i 1853. i dette verket brukte han en skrivemåte som var på linje med P. A. Munchs idé om å bruke et av våre reneste bygdemål og knytte det til norrønt.

Alle disse omtalt foran hører til embetsklassen, men det gjør derimot ikke disse store mennene, Knudsen og Aasen, de kom fra bondesamfunnet. Aasen ville skape et skriftspråk som folk fest ville kjenne igjen, og han valgte å legge skrivemåten opp til det vi kjente fra før, bondedialektene. Aasen var bondesønn fra Møre, og viet hele sitt voksne liv til å jobbe med å utvikle et nytt skriftspråk. Knudsen var husmannssønn fra Agder og senere lektor ved Katedralskolen i Kristiania. Han kjempet for fornorskning av det danske skriftspråk. Disse to bodde mesteparten av tiden sin i Kristiania og begge var ungkarer.

**KNUDSEN;** ville reformere dansken, slik som Wergeland hadde tenkt som smått i 1830. **AASEN;** tok derimot steget med en gang og lagde et nytt skriftspråk basert på norske dialekter, slik som Munch hadde vært inne på. Knudsen trodde at hans og Aasen arbeid, ville ende opp i de samme resultatene, et likt språk, men der tok han feil.

**Aasen – Landsmålet** han hadde andre tanker enn Munch, som ville basere det hele på en dialekt, han ville basere det på mange. Fra **1842-1847** reiste an rundt i landet og undersøkte bygdemålene, bymålene hoppet han over han mente det var alt for påvirket av Dansk. **1848** det norske språks folkesprog grammatikk, **1850** ordbok over det norske folkesprog. Den første som tok i bruk landsmålet foruten Aasen, var dikteren Aasmund Olavsson Vinje, som brukte landsmål i bladet sitt Dølen. Forfatteren Arne Garborg tok også ibruk landsmålet i sin skriving.

 **1885;** stortinget jamn stiller landsmål og riksmål. Jamnstillingsvedtaket. Landsmålet var enda ikke i bruk på skolene, og det var ikke mange som kunne det, men i **1892** fikk kommunen avgjøre om skolebøkene skulle være på landsmål eller bokmål. På denne måten opplevde landsmålet mye framgang.

 **Knudsen – Riksmål** Kundsen lagde ikke noe nytt skriftspråk som Ivar Aasen, for han var dette urealistisk, å få folket til å ta ibruk et nytt skriftspråk, som ikke bygde på noe eksisterende talemål. Knudsen ville bygge på den norske uttalen av dansk, den såkalte Dannede Dagligtale. Dette talemålet var kjent blant overklassen, men ikke så kjent blant bygdene. Knudsen ønsket å lage et skriftspråk som ikke tilhørte noen bygder, slik at alle kunne føle tilhørighet. Knudsen ville i motsetning til Aasen gå «gradvishetens vei, ikke bråhastens vei»

 **Rettskrivning-møte i Stockholm 1869,** her var Ibsen og Knudsen tilstede. Her var det fremlagt en rekke reformer som fikk konsekvenser for språket. Man skulle bare bruke latinsk istedet for gotiske bokstaver, og små bokstaver i substantiv, også innføringen av Å istedet for AA. Før denne språkdebatten var det vanlig at når elevene kom på skolen skulle de lærer seg og prate rent og kvitte seg med dialekten sin.

**1878**, undervisningen i skolen skal foregå på barnas eget språk, dette betydde at læreren skulle snakke på barnas talespråk, på denne måten ble det mye lettere for alle parter.

**1899** norsk riksmålsforening dannet i Kristiania.

**1907**; riksmålets fødeår, nå er det to skriftformer i Norge, som begge gjorde krav på å bli kalt norske. Men det var mange som mente at riksmålet fortsatt kunne fornorskes mer. Riksmålet var kjent for de fleste byfolk og embetsmenn, mens landsmål var kjent for de fleste fra landet, bønder. Men på denne tiden var det en klasse som falt utenfor, arbeiderklassen som ikke hadde tilhørighet til noen av disse skriftspråkene.





<span style="font-family: Tahoma,sans-serif;"> ... eller?