Dag+Solstad

= Dag Solstad =

Dag Solstad (f. 16.juli 1941) er en ledene prosaforfatter i Norge.

Han har gjort seg kjent med å gi ut romanbøker og gjorde seg kjent innenfor den europeiske modernismetradsjonen allerede med sine første utgivelser.

Dag har hatt stor betydning for [|68-generasjonen] der har han skildret utviklingsstadier med mye ironi og innsikt.

Solstad har mottatt Statens æreslønn i 2011, Gyldendalprisen i 1996, Brageprisens hederspris i 1998 og Aschehougprisen i 2004, noe som gjør han til en svært prisbelønnet forfatter i Norge.

Bakgrunn
Dag ble født og vokste opp i Sandefjord på 40- og 50-tallet. Livet hans ble preget hardt da faren hans døde da Dag Solstad var 11 år. Faren til Dag lot en kolonialforretning være igjen til familien, men det gikk ikke lang tid før de gikk konkurs. Da dro Dags ni år eldre bror til sjøs og moren måtte selge sko for å ta vare på det som var igjen.

I 1960 tok Dag Solstad med middelmådige karakterer en eksamen artium ved Sandefjord høyere allmennskole. Han var nå blitt 19 år og hadde allerede startet interessen for litteratur og var storleser av Sigurd Hoel. I tillegg til å være ivrig på å lese, var radio og diktopplesning noen av tingene som gjorde inntrykk på Dag.

Etter han hadde tatt artium var han lærervikar i ett år ved Kabelvåg folkeskole. Han valgte også å gå inn i militærtjeneste og da han hadde endt sin militærtjeneste fikk han jobb som journalist i «Tiden i Arendal», her skrev han petitartikler som han senere valgte å samle i «Sleng på byen» (utgitt i 1983). Han flyttet nordover på nytt for å arbeide som lærer i Hamnvik i Ibestad, etter dette hadde han studietid ved UiO, der han tok idèhistorie mellomfag i 1966 før han til slutt ble forfatter på heltid. B

Forfatterskap
Forfatterskapet til Dag kan deles inn i fire faser: en modernistisk fase, en sosialrealistisk, en fase som var hardt preget av et ambivalent oppgjør med 70-tallsradikalismen og en siste fase med romaner der outsidertyper blir fremstilt som hovedpersoner.

Dag debuterte med en novellesamling i 1965 som han kalte // Spiraler. //I //Norsk prosa- europeisk// modernisme – artikkelen fra 1967 ønsker han å få frem hans mistro til denne novellen han har skrevet, og tar med at han vil prøve å få norsk litteratur oppdatert med en nyere europeisk modernisme. Han viser til bl.a [|James Joyce] og [|Samuel Beckett].

Han har også kommet ut med en kortprosasamling som han har kalt // Svingstol //, og denne ga han ut i 1967. Her har han endret meningen og posisjonen sin. Han fremmer en enklere konkretisme der ting ikke skal tjene som symboler for en menneskelig tilstand lenger. ”Vi vil la kaffekjelen være kaffekjelen og se den stå på frokostbordet, blank av aluminium og fylt med rykende kaffe.” sier han i den kjente teksta ”Vi vil ikke gi kaffekjelen vinger.” Han vil gjøre mordernismen enklere, endre det tradisjonelle tunge skrive måten fylt med bilder og virkemidler, til enklere tekster og skrivemåter. Han innfører det vi kaller postmodernistisk, altså innføre enkelhet i modernismen. "Vi vil ikke gi kaffekjelen vinger" er et godt eksempel på dette.

I 1969 kom han ut med romanen Irr! Grønt! I denne romanen tar han frem problemstillingen mellom rolle og identitet. Hovedrollen inntar det standpunktet at mennesket er lik summen av sine ulike roller.

I sin kommunistiske fase som varte fra 1974-1980 kom det fire romaner som oppfyller kravenere om at forfatterne skulle skrive for folket og at litteraturen i romanene skulle tjene de arbeidende massene. Her vises konflikten mellom kommunister og sosialdemokrater innenfor den norske arbeiderklassen gjennom et persongalleri.

Solstads forfatterskap tok en ny vending i 90-tallsromanene. Her kommer den ytre handlingen inn, og kretser rundt en situasjon med mye betydning.

Fellesfølelsen i disse romanene er at kulturen og samfunnet er i forfall, og at kommersialisering og forflatning overtar. I stedet for å prøve å gripe inn mot forfallet, synker de heller inn i seg selv og ender opp som tilskuere.

**Vi vil ikke gi kaffekjelen vinger**
«Vi vil ikke gi kaffekjelen vinger» er et av Solstads mest populære tekster som kom ut i tekssamlingen «Svingstol» i 1967. Dette prosadiktet viser godt hvordan Solstad tenkte. Det var i den modernistiske fasen han skrev det og det var der han skifta posisjon og mening. I denne kortprosamlingen fremmer han en enklere konkretisme der ting ikke skal tjene som symboler for menneskelig tilstand lenger. Altså at hvis en gjenstand en noe, så skal vi mennesker ikke gi gjenstanden andre egenskapen. Dette kommer best frem i teksten «//vi vil ikke gi kaffekjelen vinger//». Her kan vi lese «//Ser man nøye på kaffekjelen, kan tuten være et nebb og håndtaket stjerten med alle de brusende fjærene. Gir vi kaffekjelen vinger, blir den en fugl som kan fly opp under taket, svive rundt lampekuppelen eller, hvis vinduet er åpent, gjennom det og ut i den blå dagen.//» Han mener at alt ikke trenger å mene noe, at vi må ikke tenke hva om og hvis det hadde vært slik. Han skriver også ”//Vi vil la kaffekjelen være kaffekjelen og se den stå på frokostbordet, blank av aluminium og fylt med rykende kaffe//”.

Skrivemåten hans er veldig enkel, særegen og gjenkjennelig. Dette kan vi spesielt se på teksten «Vi vil ikke gi kaffekjelen vinger». Her han skrevet teksten på en veldig enkel måte uten noe form for mønster.Han skriver på en måte som gjør opprør mot det tradisjonelle modernismen, han vil skrive enkelt og ikke bruke bilder og masse virkemidler. I dette diktet så skriver han på en måte om hvordan man skal skrive dikt, og viser det ved å skrive en prosadikt selv.

Vi vil ikke gi kaffekjelen vinger Før var vi drømmere og derfor blinde. Vi leste aviser, verdenshistorie, kriminalromaner og oppdaget ikke forskjellen. Før søvnen var gnidd av øynene, steg vi til frokostbordet og uten å si: Bord, dekk deg. Vi tenkte på nettenes uhyggelige drømmer og var fornøyd med det. Men årene gikk, og endelig forandret vi oss.

En dag forlot vi sengene, holdt strømpene i hånden og merket at porene i fingrene fikk ull. Vi slo badekranene på og kjente susingen av vann mot neseborene. Vi bodde i blokk, og når alle stod opp til samme tid, syntes vi badekranene dannet et orkester. Vi var blitt muntrere. Tingene klebet seg ikke lenger til oss som skodde. De hilste oss velkommen når vi inntok frokostbordet. Da gikk det opp for oss at kaffekjelen var der. Vi så den plutselig på frokostbordet. Et stort blankt dyr mellom kopper, asjetter, sardinbokser, syltetøy. Den stod på voksduken. Underlig: Ingen sa noe. Hadde et barn vært mellom oss, og det hadde ikke vært umulig da, ville det kanskje ropt: Se, der er en kaffekjele . Det var en forunderlig morgen. Vi kunne begynne å leke. Kaffekjelen lignet et tårn mellom alle de andre tingene. Vi lo til hverandre, laget papirfly av serviettene som vi lot sveve over tårnet og ned på golvet, i sjøen der nede. Vi rørte fingrene i bunnen av kaffekoppene og spådde hverandre om fremtiden. Enda vi ikke trodde på det vi sa, var det fint å røre fingrene i kaffegruten. Siden så vi ordentlig på kaffekjelen og fortalte hverandre hva vi syntes den lignet. Vi kom for seint til arbeidet og oppdaget at det ikke var den katastrofen vi hadde sagt, men aldri trodd det var.

Ser man nøye på kaffekjelen, kan tuten være et nebb og håndtaket stjerten med alle de brusende fjærene. Gir vi kaffekjelen vinger, blir den en fugl som kan fly opp under taket, svive rundt lampekuppelen eller, hvis vinduet er åpent, gjennom det og ut i den blå dagen.

Vi ville gi kaffekjelen vinger. På arbeidsplassene tegnet vi utkast til vinger, og om kveldene diskuterte vi og sammenlignet. Til vi en morgen forstod at vi for alltid måtte slutte å drømme. Da ble vi fylt av en ømhet for verden og sa: Vi vil ikke gi kaffekjelen vinger. Vi vil ikke forandre tingene våre til fugler og blomster. Vi vil la kaffekjelen være kaffekjelen og se den stå på frokostbordet, blank av aluminium og fylt med rykende kaffe. Vi vil ta et godt tak i håndtaket, løfte den på skrå over bordet, bevege den langsomt mot alle koppene og fylle dem en etter en med svart kaffe som vi drikker. Fra //Svingstol//, 1967

Romaner

 * // Irr! Grønt! Roman //, 1969
 * // Arild Asnes 1970 //, 1971
 * // 25. septemberplassen //, 1974 (ny utg. 1987)
 * // Svik. Førkrigsår //, 1977
 * // Krig 1940 //, 1978
 * // Brød og våpen //, 1980
 * // Gymnaslærer Pedersens beretning om den store politiske vekkelsen som har hjemsøkt vårt land //, 1982 (2. utg. 1985)
 * // Forsøk på å beskrive det ugjennomtrengelige //, 1984
 * // Roman 1987 //, 1987
 * // Ellevte roman, bok atten //, 1992
 * // Genanse og verdighet //, 1994
 * // Professor Andersens natt //, 1996
 * // T. Singer //, 1999
 * // 16.07.41 //, 2002

Noveller og prosatekster

 * <span style="font-family: 'Droid Sans',sans-serif; font-size: 16px; vertical-align: baseline; vertical-align: baseline;">// Spiraler //, 1965
 * <span style="font-family: 'Droid Sans',sans-serif; font-size: 16px; vertical-align: baseline; vertical-align: baseline;">// Svingstol //, 1967
 * <span style="font-family: 'Droid Sans',sans-serif; font-size: 16px; vertical-align: baseline; vertical-align: baseline;">// Sleng på byen // (samling av artikler oppr. trykt i // Tiden, // Arendal, 1962), 1983
 * <span style="font-family: 'Droid Sans',sans-serif; font-size: 16px; vertical-align: baseline; vertical-align: baseline;">// Svingstol og andre tekster //, 1994

Kilder
. https://nbl.snl.no/Dag_Solstad http://no.wikipedia.org/wiki/Dag_Solstad