Asbjørnsen+og+Moe

=**Asbjørnsen og Moe** =

De begynte tidlig, og allerede når Moe var 22 begynte han å skrive ned eventyr som han hørte.  Asbjørnsen (som var en god barndomsvenn) hadde også en sterk interesse for eventyr, viser og sagn i likhet med Moe. =Asbjørnsen og Moe er kjent for å ha samlet sammen de norske folkeeventyrene. = = =

Det de lette etter var fortellinger som var gamle og hadde preg av “typisk” norsk kultur og norsk språk. De var opptatte av å skrive ned eventyr som var på grensen til å bli glemt eller bort e. De ville ta vare på de gamle eventyrene som hadde blitt fortalt i generasjoner, og skrive de ned slik at de alltid ville bli husket. De to vennene begynte straks å sende eventyr som de hadde skrevet ned til hverandre for blant annet retting, og i 1837 begynte innsamlingen for fult. Men det oppsto flere problemer fort.

Det viste seg at det var svært vanskelig å gjenfortelle folkeeventyr skriftlig. Det var to situasjoner som de var spesielt klar over: Løsningen på disse problemene ble at de kom opp med en slags mellomvei, slik at det ble en god eller i hvert fall bedre balanse mellom det muntlige og skriftlige. De brukte f.eks. mange tradisjonelle “dialektord” og brukte adjektiver og verb som var ukjente (eller i hvert fall bøyd på en annen måte) i det danske skriftspråket. Et av de mest kjente eksemplene er at de oppfant navnet “//Askeladden”// i stedet for //“Askefisen”//. Men dette var //heller// ikke problemfritt. Når samlingen kom på trykk var det mange som oppfattet samlingen som vulgært, rått, og folk mente at det manglet både “finhet og eleganse”. Folk mente at eventyrene var skrevet ned på en alt for “folkelig” måte.
 * Man kunne ikke skrive ned eventyrene slik man hørte eller fortalte de pga. dialektene. Det var mange forskjellige dialekter. Hvis man ville gjort dette, så ville det vært svært få som forstod eventyrene. Så dette var ikke en mulighet.
 *  På denne tiden var det dansk som var det offisielle skriftspråket, men de kunne heller ikke skrive det på tradisjonelt dansk. Dette ville skape en avstand mellom det som Asbjørnsen og Moe hadde fått fortalt og det de skrev ned.

I dag kan vi se på Asbjørnsen og Moe som ledere i veien mot å skape et norsk skriftspråk. Men på 1840-50 årene var det mange som reagerte sterkt, og mente det var en vulgær måte å behandle det danske skriftspråket på. Man kan i dag si at det var nettopp //dette// som førte til en “revolusjon” innenfor det språklige, som ville føre til det skriftspråket vi har i dag.

[]