Det+radikale+trekløveret

=Det radikale trekløveret:= Rundt første halvdel av 1900-tallet skilte tre forfattere seg ut som særlig radikale. Disse tre var Arnulf Øverland, Sigurd Hoel og Helge Krog og er i ettertid blitt kjent som ”det radikale trekløveret”. Deres litteratur har blitt kjent som ytterliggående, kritisk og særpreget – i tillegg til å være aktuelt for den tiden det ble skrevet. De to som har utmerket seg særlig er Øverland og Hoel:


 * Arnulf Øverland**

Sigurd Hoel bodde mesteparten av sitt liv i Oslo, men kom opprinnelig fra Nord-Odal – et bygdesamfunn som ennå ikke hadde fått den moderne leve- og produksjonsmåten. Dette fikk en sentral betydning for viktige deler av hans forfatterskap. Hans diktede personer utfolder seg nemlig ofte i et liberalt og intellektuelt hovedstadsmiljø, men har ofte røtter i bondemiljø og liknende livssyn. Industri-Norge har aldri fått særlig oppmerksomhet av Hoel.
 * Sigur Hoel**

Hoel ble også sendt for å ta artium. Etter eksamen gikk han videre til universitetsstudier, noe som senere skulle gjøre han til den frodigste og mest sannferdige skildrer av bondestudentenes situasjon etter Garborg.

Videre kan det sies at han leste veldig mye, og dikteren som fascinerte han mest var Hamsun. I 1921 fikk han tilbud om å bli redaktør i Mot Dag – samme avis som Arnulf Øverland skrev i. Selv plasserte han seg generelt som en ”uavhengig, kulturradikal liberaler, med betydelig grad av romslighet i de fleste spørsmål” (//Norges litteraturhistorie, bind 5 – Mellomkrigstiden//).

Litterært sett kan man si at det hele begynte i 1918. Da vant han nemlig en novellekonkurranse, og i 1922 var hans første novellesamling, ”Veien vi gaar”, ferdig. Et par år senere kom hans første roman, ”Syvstjernet”, ut. Gjennombruddet kom likevel ikke før i 1927. Da ga han ut ”Syndere i sommersol” som ble karakterisert som ”frisk og moderne, både i språk og innhold”. Samtidig, altså på 1920-tallet, var han også hovedkonsultent for Gyldendal – og takket være han fikk nordmenn lese en rekke moderne utenlandske verker på norsk.

I 1947 gir han ut sitt antakelig oftest omtalte og analyserte verk, nemlig ”Møte med milepelen”, men før dette skriver han ”Veien til verdens ende” (1933) som senere har blitt omtalt som hans mest ”fullbårne” verk:

”Veien til verdens ende” kom i 1933. I romanen står Hoel helt solidarisk med barnet, og alt er sett gjennom gutten, Anders’, øyne. Romanen er på en måte bygd opp med kapitler formet som små noveller, og handlingen dreier seg om Anders og hans vei fra han er fire år gammel med fast lyttepost under kjøkkenbordet til han blir eldre og kommer inn i puberteten. Hele veien er det barnets perspektiv fortellingen kommer fra, og verden og verdens ende er slik barnet tolker den.
 * Veien til verdens ende**