Johan+Sebastian+Welhaven


 * Johan Sebastian Welhaven** (1807-1873)

Johan Sebastian Welhaven ble født 22. desember 1807 i Bergen og døde 21. oktober 1873. Han var en norsk lyriker med familie i både Danmark og Tyskland og har på mange måter blitt betegnet som Henrik Wergelands motpol når det gjelder kulturpolitikk og poesi. Etter unions-bruddet mellom Danmark og Norge i 1814, ble Welhaven aktiv innenfor samfunnsdebatten om hvordan Norge skulle utvikles. Han hadde et ønske om en språklikhet med Danmark, slik at det også ville bli lettere å lese felleslitteraturen. Han ville Norge skulle ha en sterk forankring i dansk kultur, språk og estetikk.

I språkdebatten oppstod det en konflikt mellom “Patriotene” og “intelligenspartiet”. Welhaven var leder for intelligenspartiet, mens hans bitre fiende Wergeland var leder for patriotene. Hovedforskjellen mellom de to partiene var at patriotene ville skape en helt selvstendig norsk nasjon og “fornorske” det danske språket, mens intelligenspartiet med Welhaven i spissen ville beholde mye av den europeiske innflytelsen og ønsket en fortsettelse med dansk påvirkning. Welhaven og intelligenspartiet stod sterkt på at påvirkning fra utlandet var særdeles nødvendig. Det var intense debatter og begge partiene mente at det de stod for var rett. Intelligenspartiet gav blant annet ut et tidsskrift kalt Vidar hvor deres synspunkter kom tydelig frem. Welhaven mente at Wergelands språk ikke hadde noen ordentlig form, og at den nye norsken trengte en ordentlig struktur som skulle bygges på grammatikken i gammelnorsk. På en måte var Welhaven og Wergeland enige om hvordan ordforrådet skulle være. Det de var uenige om var hvordan grammatikken skulle være. Welhaven var ikke bare aktiv innenfor dette temaet, men også innenfor diktning. Her oppstod det enda en konflikt mellom Wergeland og Welhaven. Welhaven mente at diktning skulle foregå innenfor gitte rammer og regler, hvorav han mente at Wergeland brøt disse reglene og rammene med sin ville fantasi, uklare uttrykk og syn. Welhaven mente at dikteren skulle bruke en strengt oppbygd form med fast rytme og rim i tekstene. Det menes at Welhaven stod så sterkt på dette fordi han var påvirket av diktenes former fra den gamle antikken i Roma og Hellas.