Sammendrag+språkhistorien+på+1900-tallet

Språkhistorien i Norge fra 1900-tallet er svært innholdsrik, blant annet fordi denne perioden inneholdt flere reformer. Striden var allerede i gang for fullt, men det var på 1900-tallet at resultatene begynte å blomstre frem.

Man fikk først reformer som gjaldt landsmålet og riksmålet hver for seg, og dette innebar for eksempel at landsmålet tilnærmet seg riksmålet i 1901, og at riksmålet mistet i de bløte konsonantene i 1907. Videre kom det en reform i 1917 som tilnærmet de to målene ytterligere. Da man ett hvert følte at språket hadde for stor frihet og noen former ble overflødige, kom det en ny reform i 1938. Denne reformen blir kalt samnorskreformen, og man kom veldig nær ett felles norsk språk. Under andre verdenskrig kom enda en reform, og denne var enda strengere enn samnorskreformen. Denne reformen ble ikke noe mer enn et vindblaff, og forsvant omtrent like fort som den kom. I 1959 kom den siste virkelig store reformen, og denne reduserte valgfriheten for lærebøker. På 80-tallet oppstod det også et par reformen, og disse gjaldt bokmålet.

Bak alle disse reformene lå det en kamp for samnorsken. Det hadde i tiden før inngangen til 1900-tallet oppstått en skarp strid mellom de som ønsket et radikalt landsmål, og de mer konservative som sto for riksmålet. Det eneste de var enige om var at man trengte et eget norsk skriftspråk, og derfor oppsto det tanker om at det kunne være lurt å inngå kompromisser.

På begynnelsen av 1900-tallet ble det stadig mer vanlig for skolene å bruke landsmålet, noe som styrket dette målets posisjon i samfunnet. Det hjalp også at flere norske stedsnavn fikk tilbake sin gamle form, og at det ble mer brukt i offentlig administrasjon og statsetater som NSB og Telegrafverket. Når det først hadde blitt en reell ”konkurrent” for riksmålet, innså nok flere riksmålforkjempere at man var nødt til å gi og ta for å vinne frem sin sak om et eget norsk språk. Dette lå til grunn for samnorsken.

Språkhistorien på 1900-tallet kjennetegnes altså av at begge parter måtte slippe litt opp på sine saker, og gå sammen for å utvikle et språk som begge kunne kjenne seg igjen i. Dette var fryktelig nære i 1938, men grunnet stor misnøye ble spriket mellom målene større igjen. Dette skjedde på grunn av for eksempel 1959-reformen, der det ble innført en læreboknormal som innebar at enkelte former ikke kan brukes i lærebøker eller i statstjenesten.