Sigbjørn+Obstfelder

//[|Sigbjørn Obstfelder] (1866-1900) var Norges fremste representant for en tidlig modernistisk lyrikk. Han utga i løpet av sitt korte forfatterskap både dikt, prosa og dramaer. Dog er det primært [|lyrikken]og prosalyrikken som ga Obstfelder en plass i norsk litteraturhistorie. Hans dikt vakte oppsikt som dristige og modernistiske gjennom nyskapende form, musikalitet og symbolisme. Sigbjørn Obstfelder skulle bli en mann som etterlot seg en veldig innflytelse på senere Norsk lyrikk.//


 * [|Bakgrunn]**

Sigbjørn Obstfelder ble født i Stavanger inn i et svært religiøst hjem. Der vokste han opp i en søskenflokk på 16, hvorav bare syv overlevde. I en alder av 14 år mistet han også sin mor, og familien slet under trange økonomiske kår grunnet nedgang i farens bakeridrift. Slik ble Sigbjørn tidlig kjent med døden, og livets tøffere sider. Sigbjørn avla både examen artium (1884), og anneneksamen i Kristiania (1885). Deretter tok han blant annet en jobb som huslærer og fullførte en utdanning i filologi (1886). Bare to år senere begynte han på en ingeniørutdanning (1888), i håp om at det ville gi han en jobb i Amerika. Høsten 1890 reiste Sigbjørn til Wisconsin hvor han arbeidet ved et brobyggingskompani. Under sitt opphold i Amerika, hadde han blitt lidenskapelig opptatt av musikk, et moment vi ser videreført i hans senere litterære publikasjoner. Det viste seg derimot at Amerika ikke svarte helt til forventningene. Rett etter hjemkomsten til Norge (1891) fikk Sigbjørn et nervesammenbrudd og var en kort periode innlagt på sinnssykeasyl i Kristiania. Alt dette skulle Obstfelder gjennom før han fant sin rolle som skribent. Resten av livet viet han til lyrikken.

Obstfelders første, virkelige publikasjon var den parodiske //Heimskringla// (1889), utgitt i gymnassamfunnets avis i Stavanger. Likevel ble ikke hans karriere som skribent aktuell før sommeren 1892, da han fikk sine første dikt på trykk i //Samtiden//. Gjennom sitt kameratskap med Vilhelm Krag og Gerhard Gran kunne han allerede et år senere debutere med //Digte// (1893). En publikasjon som skapte splittede meninger. Likevel fikk i hovedsak boken en meget positiv mottakelse, og i årene som fulgte ble flere publikasjoner utgitt på form av lyrikk, prosa og dramatikk.


 * Den første modernist **

Det var Obstfelder som innvarslet den lyriske modernismen i Norden, og derfor refereres han ofte til som den første modernist. Denne stilen skulle komme til å kjennetegnes primært av en fri form med et fokus på menneskets fremmedfølelse for den stadig utviklende omverden. Strofene og verselinjene kunne ofte ha svært varierende lengder, og stiltonen varierte mellom både [|høystil, sakstil og lavstil]. Det var ikke uvanlig med både språklige eksperimenter og brutte verselinjer. Vi skiller mellom en moderat- og en radikal modernistisk lyrikk.

Med //Digte// vakte han nettopp oppsikt for å ha brutt med de tradisjonelle, faste versemålene og rimtvangen. Han anvendte isteden «//frie vers//» og innførte med disse en utpreget musikalitet i både valg av titler og ikke minst språkform. Et eksempel er //[|regn]// med dets rytmiske og lekende form. Der lyrisk modernisme er et fellesbegrep som uttrykker noe av viljen til fornyelse, eksperimentering og utprøving av nye former, står Obstfelders dikt //Jeg ser// som en litteraturhistorisk markør for 1890 årene.

Hans diktning uttrykker generelt en følelse av angst, fremmedgjøring og/eller mytisk-religiøse forbindelser mellom mennesket, natur og guddom. I tråd med modernismens grunntanker vektlegger ny-romantikeren menneskets indre, og den angsten og fremmedfølelsen individet kjenner på. Med andre ord de følelsene som stiger opp i en når en ikke lenger kjenner seg igjen i samfunnet rundt seg. Temaene formidles ofte gjennom ordenes bibetydninger, altså konnotasjoner eller assosiasjoner. Dette trekket er muligens det viktigste momentet fra lyrikken. Dog er kanskje enda mer sentralt i Obstfelders dikt øyeblikksstemningene, som manes frem for leseren ved hjelp av besjeling av naturen og bruk av symboler. Dette viser til hans slektskap med de [|franske symbolistene]. Bruk av språkbilder har altså en utbredt plass i både lyrikken og Obstfelders diktning. For videre informasjon om lyriske virkemidler, se side om [|stilistikk].


 * //«Jeg ser» -// En litteraturhistorisk markør**

Diktet //[|Jeg ser]// (//Digte,// 1893) er trolig det diktet som Obstfelder er mest kjent for. Motivet i diktet er en jeg personens underordnede observasjoner av den verden han lever i, og som han føler seg så distansert fra. //«Jeg ser, jeg ser… / Jeg er vist kommet på en feil klode! / Her er så underligt… »// sier første-personen. Denne strofen gir uttrykk for de grunnleggende tema i teksten, som er menneskets fremmedfølelse, ensomhet og det å stå utenfor samfunnet. Emnet kan altså sammenfattes som et uttrykk for det moderne menneskets fremmedfølelse. Muligens sikter Obstfelder også til en viss eksistensiell angst eller frykt for tilværelsen. Han starter med å referere til «//den hvide himmel»// i strofe 1, deretter i strofe 6 skriver «//De gråblå skyer samler sig. Solen blev borte».// Til sist skriver han «//Hvor de gråblå skyer blir tunge»// i strofe 8, imens han beskriver mennesket som likeglad. Obstfelder registrerer noe illevarslende, som han mener resten ikke ser. Derfor ønsker muligens dikteren å levere et budskap til sin samtid//: Dere sier at jeg er underlig, men det er tvert imot dere som er underlige fordi dere ikke ser det jeg ser// (kilde: [|uio.no]).

I diktets komposisjon kommer Obstfelders rolle som modernist tydelig til uttrykk. Formen er relativt fri og uten enderim. Likevel kommer en viss struktur til syne i teksten. Strofeinndelingen følger mønsteret 3-2-1, 3-2-1 og 3-1-3, og en gjenkjenner en ganske fast rytme i strofe 1, 2, 4 og 5. Derimot bryter strukturen sammen i slutten av diktet, når både rytme og inndeling kollapser. Denne formen understreker temaet i teksten gjennom en uharmonisk oppbygning, akkurat slik som diktet beskriver en uharmonisk verden.

For å underbygge temaet i teksten brukes virkemiddelet øyeblikksstemning. Obstfelder maler bilder av vår planet, men tillegger omverdenen besjelinger som skaper en følelse av noe fremmed. I strofe 4 formidles bilder av den materielle virkelighet. Jeg-personen ser med en distanse på det menneskeskapte, og det fremstår som en verden og et fellesskap han står utenfor.

//«Jeg ser på de høie huse,//  //jeg ser på de tusende vinduer,//   //jeg ser på det fjerne kirketårn.»//

I dette modernistiske diktet blir bilder hyppig brukt. Et eksempel er bildet han bruker om «Den blodige sol» i strofe 1. Istedenfor den varme, gledefyle assosiasjonen vi vanligvis tillegger sola, gir adjektivet blodig et uttrykk for ulykke og død. Potensielt blir solen et symbol for en trussel mot jeg-personen selv. Et annet bilde er «…//det fjerne kirketårn»// fra strofe 1. Her blir tårnet et symbol på det religiøse og menneskets ubegripelige håp om evighet.

Av andre virkemidler anvender Obstfelder også noe alliterasjon (//hvide himmel//, //høie huse//).Han anvender gjentakelse for å understreke viktigheten av det som blir gjentatt. Ved gjentatt å påpeke «jeg ser…» settes fokus på jeg-personens posisjon som utenforstående observatør. Det kan også være greit å merke seg den åpenbare 1. persons synsvinkel, ettersom den essensielt bidrar til å illustrere følelsen av fremmedgjørelse. Ved å observere teksten fra en jeg-persons vinkel vil leseren trekkes nærmere til følelsene i diktet.

Med denne modernistiske, lyriske skriveformen introduserte altså Obstfelder noe nytt på det norske litteraturmarkedet. Han anvendte sin kjærlighet for det musikalske, kombinerte den med sin interesse for ordet og hentet inspirasjon fra den franske symbolismen til å bryte med de litterære tradisjoner.

media type="youtube" key="tPpE2DRmf_Y" width="473" height="269" align="center"

 universitetseksamen ved universitetet i Oslo fra 1812 som studenten måtte avlegge før han begynte sitt embetsstudium  Filologi: Språkvitenskap  et tidsskrift som på Obstfelders tid var en viktig arena for de nye litterære strømningene  Mens dagbladet ytret følgende //«Denne lille bog blir årets største begivenhed i Norge»//, sa aftenposten at //«større nonsens, end denne bog indeholder, er aldrig bleven udgivet på prent i vort land»//.  Mens den moderate lyrikken ofte baseres på talerytme, er den radikale lyrikken ofte preget av oppstykket og kaotisk språk.  Vers libres, frie vers, vers frigjort fra de tradisjonelle regler for rytme, cesur, rim etc. og uten noe bestemt antall stavelser i hver linje eller strofisk ordning av linjene.

**LYRIKK, PROSA OG DRAMATIKK**

 * Digte, 1893
 * To novelletter, 1895
 * Korset. En kjærlighedsroman, 1896
 * De røde dråber, 1897
 * En prests dagbog, 1900
 * Efterladte Arbeider (ved V. Stuckenberg), 1903
 * Skrifter I–II, 1917
 * Samlede skrifter I–III (ved S. Tunold), 1950
 * Brokker og stubber. En etterlatt samling dikt og lyriske fragmenter (ved M. Nag), 1995
 * Samlede skrifter I–III (ved A. Hannevik), 2000


 * ANDRE UTGIVELSER**
 * Heimskringlam, 1889. Under navnet Sigbjørnus. [|Les hos Nasjonalbiblioteket].


 * IKKE-PUBLISERT MATERIALE**
 * Brev og manuskripter finnes i Håndskriftsamlingen, NBO
 * Brev finnes i Kungliga biblioteket, Stockholm, og Det kongelige Bibliotek, København

[|Obstfelder som Munchs litterære pendant] [|Blogginnlegg – Noen interessante momenter] [|Artikkel – «Jeg ser», symbolisme og nyromantikken]
 * Nyttige lenker:**